1944 hade redan 550 000 människor mördats i Auschwitz.
Men nu, under några få veckor på våren och försommaren-
-ökade antalet med över 300 000.
Fyra år efter att lägret öppnats-
-började en period av vanvettigt dödande i Auschwitz-
-olikt allt annat som tidigare hade hänt i lägret.
Men Auschwitz handlade 1944 inte bara om mördandet.
Det finns också en ond avsikt.
Det året skickade nazisterna olika meddelanden till neutrala områden-
-i ett försök att orsaka förvirring bland de allierade.
Det brinner under fötterna på tyskarna.
De förstår vad som kommer att hända. De vill förhandla.
Efterhand som de allierade fick veta mer om Auschwitz, ökade trycket på dem.
Vad skulle de göra?
Vi ville att de skulle bomba lägret.
Hundratals plan kom, och vi tittade upp, men såg inga bomber.
Det här är historien om Auschwitz, nazisterna och de allierade året 1944.
En historia om död, svek och mystik.
Mordorgie
De flesta som mördades i Auschwitz 1944 kom från samma land...
...Ungern.
I mars 1944 intog tyska trupper Budapest.
Ungern var för nazisterna ett rikt land, moget att plundras-
-och trots att landet redan var allierat med nazisterna-
-tyckte Hitler att ungrarna var opålitliga kompanjoner.
Inte minst för deras vägran att deportera 760 000 ungerska judar.
Kort efter det att de hade installerat sig i Budapest-
-kallade SS ungraren Joel Brand-
-som var en av de politiskt mest aktiva judarna till ett möte.
Den 25 april 1944 träffade han SS-officeren Adolf Eichmann.
Vi vet vad som sades från det förhör britterna höll med Brand-
-liksom hans vittnesmål efter kriget.
Eichmann, ökänd för att ha organiserat massmorden på judar-
-gav Brand ett överraskande förslag.
Jag är beredd att sälja en miljon judar till er.
Vad säger ni?
Fertila män och kvinnor? Barn? Gamlingar?
Varsågod och sitt!
Herr överstelöjtnant...
...ni ber mig bestämma vilka som ska leva och vilka som ska dö.
Det kan jag inte.
Jag vill inte förlora någon av mitt folk.
Jag kan inte sälja alla judar i Europa till er.
Men jag kan släppa en miljon.
Vi är intresserade av varor, inte av pengar.
Res utomlands-
-och kontakta era internationella organ och de allierade-
-och kom sedan tillbaka hit med ett konkret erbjudande.
Vi försökte förstå vad som pågick.
Kanske bluffade tyskarna oss bara-
-men vi kunde inte förstå varför.
Andra händelser sådde tvivel om deras önskan att sälja ungerska judar-
-eftersom SS-officeren Rudolf Höss, hade återvänt till Auschwitz.
Höss hade förflyttats från Auschwitz i november-
-och befordrats till ett jobb i Berlin.
Nu beordrades han att återvända till lägret-
-för att övervaka mordet på de ungerska judarna.
I Auschwitz huvudläger höll den hängivna nazisten Höss-
-planeringsmöten med sin ledande personal.
Auschwitz blev den största mänskliga utrotningsanläggningen någonsin.
Höss: "Orsakerna bakom utrotningsprogrammet verkar riktiga."
"Antisemitism är inget nytt. Den har alltid förekommit över allt."
"Den kom bara i rampljuset när judarna tryckte på för mycket för att få makt."
Delvis driven av dessa fördomar-
-förberedde Höss ankomsten av Ungerns judar till Auschwitz-Birkenau-
-som låg tre kilometer från Auschwitz huvudläger.
Han övervakade slutförandet av järnvägen-
-som lät nyanlända att föras direkt till Birkenau.
Birkenau, som var en del av koncentrationslägret-
-hade varit platsen för massmorden i Auschwitz sedan 1942.
Här fanns förutom judar också polska politiska fångar-
-och andra som nazisterna såg som ett hot mot sitt styre.
De fyra krematorierna med sina gaskamrar var viktiga för verksamheten.
Dit fördes de som valts ut att dö, för att mördas och brännas upp.
Vad som inte kan visas, särskilt när det gäller Birkenau-
-är framför allt stanken av brinnande kroppar.
Den spred sig lång väg - många kilometerfrån lägret.
Det var inte så att elden bara brann en dag och sen slocknade.
I slutet brann den i månader-
-oavsett om det regnade eller snöade eller inte.
Elden brann hela tiden.
Höss och hans SS-kolleger insåg nu-
-att så många människor skulle mördas-
-att krematorierna inte räckte till. Därför grävde man enorma bränngropar.
En högt uppsatt besökare i Auschwitz i maj 1944-
-var ingen mindre än Adolf Eichmann.
Höss kände honom väl.
Eichmann var fullständigt besatt av sin uppgift-
-och dessutom övertygad om att utrotningen var nödvändig-
-för att skydda det tyska folket mot judarnas destruktiva avsikter.
Jag kommer ihåg Eichmanns besök.
Hela hans uppträdande.
Alla SS-medlemmar hade samma uttryck.
De såg alltid ursinniga ut, för att visa hur viktiga de var.
För att visa hur betydelsefulla de var.
Samtidigt som deportationen av ungerska judar organiserades-
-lät Eichmann Brand lämna Ungern den 17 maj 1944.
Hans uppgift var att ta reda på om de allierade ville byta 10 000 lastbilar-
-mot en miljon judar.
Det var brådskande, eftersom deportationen redan pågick i Ungern.
Den utfördes i stor utsträckning tillsammans med ungerska myndigheter.
I den lilla staden Sàrvàr, nära den österrikiska gränsen-
-förberedde sig Alice Lok Cahana och hennes familj på att åka iväg.
Jag kom att tänka på israeliternas uttåg ur Egypten.
När vi såg boskapstågen, sa jag till min syster, "Det är nåt fel."
"De har boskapståg här."
"De kan inte mena att vi ska åka i boskapsvagnar."
Sedan befann vi oss på boskapståget.
De stängde dörrarna om oss-
-och de lämnade en hink för toalettbestyr-
-och en hink för vatten.
Jag sa, att jag aldrig skulle använda toaletthinken inför alla människorna-
-oavsett vad som hände med mig.
Min syster och jag gick till ett hörn i boskapsvagnen.
Den 19 maj anlände Joel Brand till Istanbul i det neutrala Turkiet.
Han träffade olika judiska grupper med anknytning till Palestina.
Ni måste inse vad det handlar om.
Det börjar brännas för tyskarna.
De ser de dåliga tecknen. De vill förhandla.
Varför finns ingen av Jerusalems ledare här?
Det handlar om timmar. Eichmann väntar inte.
Varje dag packas 12 000 ombord på tåg.
Vi måste genast be Jerusalem att skicka nån som är känd i världen.
Chaim Weizmann eller Moshe Shertok.
Du kan inte telegrafera sådant.
Vi vet aldrig om telegrammen kommer fram i tid eller har ändrats.
Vi måste skicka någon.
-Det går ett tåg i övermorgon. -Det tar för lång tid. Varför inte flyg?
Det är inte så enkelt, Yoel. Vi får inte tag i nåt plan.
Medan Brand fick sin första motgång under uppdraget-
-anlände de ungerska judarna till Auschwitz-Birkenau.
Det var generellt förbjudet att fotografera i Auschwitz-
-men en SS-medlem fotograferade den här ungerska transporten.
Ingen vet varför korten togs-
-men de utgör det mest värdefulla beviset på vad som hände här.
Nazisterna ville se vilka som kunde arbeta och vilka som inte kunde det.
Första delen av denna urvalsprocess-
-var att skilja kvinnor och barn från männen-
-och sedan ur varje grupp välja ut vilka som genast skulle dö.
När vi anlände, sa jag till min syster Edith-
-att inget kan bli värre än boskapsvagnen.
"De vill säkert att vi ska arbeta och barnen kommer att få bättre mat."
Just då sa de att barnen skulle gå...
-skulle gå...till en annan grupp.
Gå och ställ er hos barnen.
Alice som anlände till Auschwitz med sin familj med ett liknande tåg-
-hade bestämt sig för att vara med mammorna och barnen.
Hon kunde inte ha valt en farligare plats.
Jag gick till gruppen med barn.
Jag var mycket lång för min ålder.
Plötsligt frågade en tysk soldat, "Har ni barn?"
Jag sa på tyska, "Nej, jag är bara 15 år".
"Då placerade han mig i en annan grupp."
Det ögonblicket räddade hennes liv.
Alice fördes bort från gruppen med mödrar och barn-
-som alla valts ut för att omedelbart mördas-
-och placerades hos gruppen unga kvinnor som skulle arbeta som slavar.
Den sortering som fångades av dessa foton tog bara några sekunder.
Det var en procedur som varje nyanländ jude utsattes för.
En tysk skilde oss åt.
Han sökte efter gamla, och de fördes åt höger-
-och de unga åt vänster.
På så sätt skilde de oss åt.
Den högra raden tog de direkt till gaskamrarna.
Min familj var redan borta och på väg till krematoriet.
De dog genast.
När de tar en direkt till krematoriet-
-så existerar man inte längre efter ett par timmar.
I genomsnitt mördades genast ca 75% av alla människor som kom från Ungern.
Medan transporter fortsatte till Auschwitz, for Joel Brand till Syrien-
-och den 11 juni 1944 träffade han en företrädare för Judiska byrån.
Närvarande var också en brittisk major som spelade in samtalet.
Brand fick höra dåliga nyheter.
Vad händer om ni inte kommer tillbaka till Budapest?
Då kommer alla ungerska judar att mördas, kamrat Shertok.
Inom två månader finns inget kvar av oss, precis som i ghettot i Warszawa.
Jag måste tyvärr berätta något smärtsamt.
Ni kan inte åka tillbaka till Budapest.
Engelsmännen kräver att ni åker till Kairo.
Innebär det att britterna fängslar mig?
Vet ni vad ni gör?
Det här helt enkelt mord.
Om jag inte återvänder, kommer vårt folk att slaktas.
Min fru, min mor, mina barn kommer att vara de första.
Jag har kommit hit som sändebud.
Men inte som sändebud för fienden. Tyskarna är också mina fiender.
Jag är här som sändebud för en miljon dödsdömda människor.
Deras liv hänger på att jag återvänder.
Vem ger er rätt att gripa mig?
Vad har jag gjort mot England?
Britterna trodde sig veta vad nazisterna ville med förslaget.
Tyskarna höll på att förlora kriget.
Röda armén marscherade in i Riket.
Nazisterna sa att lastbilarna de ville ha i utbyte mot judarna-
-bara skulle användas mot Sovjetunionen.
Heinrich Himmler, som stod bakom Brand-uppdraget-
-ville splittra de allierade.
Den 31 maj 1944 övervägdes Brands förslag i London-
-av en kommitté i krigskabinettet.
Deras slutsats var att idén att byta lastbilar mot judar-
-var utpressning och skulle avvisas.
Men under diskussionen framkom ett mindre ädelt förslag-
-till att avvisa nazisterna erbjudande-
-som innebar att om det accepterades skulle det-
-"kanske leda till att ett ännu större antal judar hamnade i våra händer".
Kort efter britternas beslut-
-kom USA och Sovjet överens om att inte alls förhandla med nazisterna.
Tyskarna fortsatte att upprepa att judarna var allsmäktiga-
-att judarna styrde världen.
De fortsatte att påstå att USA och England gjorde allt judarna bad om-
-men vi insåg att det inte var sant.
Att de allierade avvisade Brands förslag-
-framfördes inte till nazisterna i Budapest.
Därför kunde Brands fru Hansi och Rudolf Kasztner-
-upprepade gånger vädja till Adolf Eichmann att med en gest-
-visa att nazisterna var bredda att förhandla med de allierade.
Både Kasztner och Brand vittnade sedan om hur mötena avlöpte.
Varför skonar ni åtminstone inte barnen?
Vi försäkrar att vi tar hand om dem.
Försök att förstå mig...
Jag måste rensa ut den judiska byken. Inga argument eller tårar hjälper.
Ni har förmodligen inga barn.
Och därför känner ni inget medlidande med dem.
Ni tar er stora friheter, fru Brand.
Om ni talar så till mig, så råder jag er att inte komma till mig igen.
Eichmann skulle inte spara ett enda liv pga. humanitära vädjanden...
...men han och SS-folket var beredda att lyssna på ett annat argument.
De sa att ett tåg med judar kunde lämna Budapest för en säker destination-
-som en s.k. gest av god vilja.
Priset för varje plats i tåget var- 1 000 dollar.
Den 30 juni 1944 lämnade ett tåg med 1 684 judar en station i Budapest.
En specialkommitté med bl.a. Rudolf Kasztner-
-hade bestämt den slutgiltiga passagerarlistan.
Kasztner lista var sammanställd i ett visst syfte-
-som Noaks ark.
Alla och allting skulle vara representerat.
Om de här var de enda av Europas judar som skulle överleva-
-så skulle det vara ett representativt urval.
Men det var en märklig Noaks ark.
Kasztners egna släktingar var kraftigt överrepresenterade-
-liksom folk från hans hemstad Kolozsvàr.
Plats gavs också åt flera hundra rika ungerska judar-
-som subventionerade alla på tåget som inte kunde betala.
Om man måste rädda livet, så försöker man det på alla sätt-
-även om det skulle vara kriminellt.
Ens eget liv kommer först, vad man än säger.
När vi satt på tåget var vi rädda.
Vi visste inte hur vår framtid skulle bli.
Eichmann hade lovat att tåget skulle åka till neutrala Schweiz-
-men det gjorde det inte.
Tåget stannade i Linz i Österrike-
-och judarna ombord blev tillsagda att gå ut och ta en dusch.
Jag stod naken framför en läkare-
-och tittade mycket stolt in i hans ögon-
-och tänkte att han skulle få se hur en stolt judinna möter döden.
De flesta av oss visste att i Auschwitz-
-kom det inte vatten ur duscharna utan gas.
Men ur duscharna kom fint, varmt vatten.
Efteråt klädde vi på oss och återvände till vårt tåg.
Det var en enorm lättnad, eftersom vi hade varit beredda att dö där.
Tåget åkte vidare till lägret Bergen-Belsen i Tyskland-
-där de som fanns ombord stannade i sex månader-
-innan nazisterna slutligen lät de flesta resa till neutrala Schweiz.
De 1 600 judar som hade åkt med Kasztner-tåget i juni-
-utgjorde knappt 0,5% av de ungerska judar som skickades till Auschwitz.
Våren och försommaren 1944-
-kom att bli den mest hektiska tiden i lägrets historia.
De fyra krematorierna med sina gaskamrar-
-kämpade med att hinna med så många som nazisterna ville mörda.
Två av dem låg här i Birkenau-anläggningens västra del.
De här gaskamrarna låg ovan jord.
Två till låg närmre järnvägen som förde nyanlända mitt in i Birkenau.
De hade sina gaskamrar i källaren.
Nazisterna hade ökat antalet judiska fångar i "Sonderkommandot"-
-vilka arbetade i krematorierna-
-för att ta hand om det enorma antal som de önskade mörda.
En så här stor gaskammare och ett sånt här krematorium-
-sköttes nu av cirka hundra judar och bara fyra tyskar.
De kval Sonderkommandot utstod-
-tvingade dem, i skräck för sin egen snara död, att bistå vid mördandet.
Det är en av de mest förfärande delarna av Auschwitz historia.
När människor befann sig i gaskammaren-
-kunde man höra någons slags röst som skrek, "Gud!"
Det lät som om rösterna kom från några slags katakomber.
De där rösterna har jag fortfarande kvar i mina öron.
De här ihåliga pelarna innehöll gaskulor-
-som sänktes ner uppifrån av nazisterna.
Det var alltid nazisterna som utförde själva morden-
-men fångarna i "Sonderkommandot hade den vidriga uppgiften-
-att samla ihop kropparna, hissa upp dem-
-och antingen bränna dem i krematoriet eller, som allt oftare, utomhus.
Stora transporter kom dagligen från Ungern.
Man ville snabbt göra slut på dem. Det var därför de behövde groparna.
Fotot, som en i Sonderkommandot riskerade livet för att ta-
-visar kroppar som ligger i de öppna bränngroparna 1944.
Varje dag brändes kroppar. Varje dag, varje dag, varje dag.
Man vande sig vid det.
Vi visste att om vi inte gjorde det, skulle vi få en kula i huvudet.
Man var som en robot.
Om bara mindre grupper skulle dödas användes ibland inte gaskamrarna.
Sonderkommandot tvingades då att stå bara nån decimeter ifrån mördarna.
Vi var tvungna att föra fram dem... De togs in en och en.
Vi tog dem i öronen.
Bakom honom stod en SS-man-
-och sköt honom i bakhuvudet.
Killen föll ner i en massa blod.
Några av oss hällde på vatten.
Efter ett tag kände man ingenting. Man brydde sig inte om nåt.
Det är därför samvetet finns inuti en och stannar kvar där än.
Nån annan finns inuti mig som berättar för mig -
-och då och då håller mig vaken-
-vad som hände, varför vi gjorde sådana saker.
Vid den här tiden kände de allierade till platsen-
-och dess uppgift som utrotningsläger.
Från och med början av 1944 ökade gradvis kunskapen om vad som hände-
-tack vare några få flyktingar från Auschwitz-
-och genom arbete av det polska motståndet.
Det resulterade i ett dokument som sammanförde vad man visste-
-och som kom att kallas "Auschwitz-protokollen".
Skisser visade var krematorierna och gaskamrarna fanns i Birkenau.
Det medförde att fr.o.m. juni 1944 bad judiska organisationer-
-att järnvägarna till Auschwitz och gaskamrarna skulle bombas.
Denna begäran nådde den amerikanska regeringen-
-bara några veckor efter Dagen D.
Den biträdande utrikesministern John McCloy avslog begäran-
-och sa att bombning var "omöjlig" och att den skulle leda till-
-"omdirigering av betydande luftstöd" som behövdes på annat håll.
Stödet för McCloys motstånd finns i denna interna PM-
-där hans egen assistent, överste Gerhardt, skriver-
-"Jag vet att ni vill att jag ska "döda" det här..."
I England vidarebefordrades begäran att bomba Auschwitz åter till amerikanarna-
-så själva idén dog.
Men amerikanerna bombade IG Farben-fabriken i augusti 1944-
-som byggts i Monowitz, bara 6,5 km från Birkenau.
Vi hörde flygplanen komma-
-och vi ville att de bombade lägret - vi kunde åtminstone fly.
Hundratals plan kom.
Vi tittad upp, men inga bomber föll.
Vi fattade det inte.
Så Gud hade absolut glömt bort oss-
-och de som krigade hade glömt bort oss.
De brydde sig inte om vad som pågick, men de visste vad som pågick.
Under spaningsflygningar den 25 augusti-
-tog amerikanerna det här fotografiet av Auschwitz-Birkenau.
Om det hade gått att precisionsbomba-
-krematorierna och gaskamrarna, som syns tydligt här-
-och om det hade fått nazisterna att upphöra med morden i Auschwitz-
-är en av historiens största obesvarade frågor.
Vad som är säkert är att i Budapest, fick protesterna mot deportationerna-
-från flera utländska regeringar, inklusive de brittiska och amerikanska-
-effekt.
Trycket blev som störst i början av juli-
-när ungrarna snappade upp telegram som krävde straff för de inblandade.
Den ungerske premiärministern Döme Sztojay-
-och Hitlers ombud, Edmund Veesenmayer-
-träffades för att diskutera telegrammen.
Vi vet vad som sades från en rapport Veesenmayer skickade till Berlin.
Vi har fått ett telegram...
...med namnen på 70 tyskar och ungrare...
...man anser är ansvariga för deportationerna.
Mitt namn står där.
Och ditt såklart.
Personligen bryr jag mig inte om hoten.
Men sådana hot från det internationella samfundet-
-påverkade det ungerska statsöverhuvudet, amiral Horthy.
När kriget uppenbarligen gick nazisterna emot-
-fann han tiden mogen att distansera sig från sin tidigare bundsförvant.
Horthy informerade tyskarna den 7 juli om att deportationerna måste upphöra.
De ungerska myndigheterna skulle inte längre samarbeta.
Efter det officiella stoppet av ungerska transporter-
-koncentrerade sig nazisterna i Auschwitz på internerna-
-som fanns fängslade i Birkenau sedan en tid - zigenarna.
De bodde i familjegrupper under några av lägrets värsta förhållandena.
Stämningen var fruktansvärd - många av de mindre barnen och andra var sjuka-
-och alla var blandade med varandra.
Barnen skrek efter mat och dryck-
-men de fick inte dricka vattnet pga. risken för tyfus.
Franz Rosenbach överlevde-
-enbart därför att han överfördes till slavarbete.
Men hans mor dog i Auschwitz-
-tillsammans med 21 000 av de 23 000 zigenare som skickats dit.
Det finns stunder som man föredrar att inte tänka på.
Det man gjorde mot oss fick oss att undra varför.
Vi blev slagna, sparkade, förnedrade, men man hade ingen aning om varför.
Bara för att vi var annorlunda.
Under det nazistiska styret-
-led zigenarna proportionellt sett, mer än någon annan grupp förutom judarna.
Nazisterna betraktade dem som asociala-
-föraktade deras sätt att leva och ansåg dem vara rasmässigt farliga.
Kvällen den 2 augusti 1944 for nazisterna för att förinta zigenarna.
Det blev en av de mest förfärande enskilda nätterna i Auschwitz historia.
Zigenarlägret låg mycket nära vår barack, och vi kunde höra det.
Den natten var otrolig-
-full av skrik och gråt-
-och rök och hemska ljud.
De tog zigenarna-
-och zigenarna grät - de visste vart man förde dem.
Alla försvarade sig - försvarade sig in i det sista.
De bet, de klöste.
Tyskarna hade kört in lastbilar.
De kastade in barnen i dem, och om ett hoppade ut-
-slog de av hans ben med en klubba och kastade tillbaka honom-
-så att han inte kunde hoppa ut med sitt dinglande ben.
När jag såg det, började jag skrika och folk tog tag i mig - polacker -
-då de var rädda att tyskarna skulle kasta in en handgranat.
De rullade in mig i en filt för att jag skulle vara tyst-
-och satt hos mig.
Zigenarna fördes till krematoriet - många kom hit till krematorium 5 -
-och dödades i dess nät av gaskamrar.
På hösten 1944, när zigenarna hade mördats här-
-och de enorma transporterna med judar från Ungern-
-och ghettot i Lodz i Polen hade upphört-
-sjönk antalet människor som dödades i Auschwitz-
-till mindre än 1 000 per dag från som mest 10 000 i maj.
Sonderkommandot som arbetade i gaskamrarna fruktade för sina liv.
De bytte ut oss.
Vi visste att våra dagar var räknade, men vi visste inte när de tog slut.
Här i krematorium 4 omkring halvtvå på natten lördagen den 7 oktober 1944-
-slog Sonderkommandot tillbaka.
De satte eld på krematoriet-
-och beväpnade med hackor och stenar attackerade de sina SS-vakter.
Undertiden reste sig också Sonderkommandot i krematorium 2.
Efter några minuters strid man mot man med SS-
-flydde en del in i den närbelägna skogen-
-men alla fångades senare in och sköts.
SS ville även hämnas-
-på dem i Sonderkommandot som inte deltog i upproret.
Det visste inte vad de skulle göra med oss, så de överlade om det-
-sen sa de åt oss att lägga oss ner på marken-
-och hålla händerna bakom ryggen-
-och de sköt var tredje person.
En del av mina vänner i Sonderkommandot förlorade sina liv-
-och resten av oss måste gå tillbaka till arbetet.
Det fanns aldrig mycket hopp för oss.
Jag berättar som det var.
De dödade oss inte eftersom det fanns 4 000 lik som måste in i ugnarna-
-och vi var de enda som klarade av det.
Det var därför de sparade oss-
-men efter det tog de... de tog de flesta av oss.
De lämnade bara kvar 92 stycken. Alla andra dödade de.
Samma månad som Sonderkommandots uppror, skedde en kupp i Ungern.
Den 15 oktober 1944, störtades Horthys omedgörliga regim-
-av den av nazisterna stödda Pilkors-milisen.
Eichmann kallade omgående Rudolf Kasztner till ett möte.
Kasztner skrev en rapport om vad som hade diskuterats.
Doktor, jag är tillbaka.
Lyssna. Den nya regeringen följer våra order.
Så Budapests judar deporteras ändå. Denna gång till fots.
Judarna i Budapest, som till stor del sluppit undan deportation-
-var nu Eichmanns måltavla.
De skulle inte skickas till Auschwitz, utan till Österrike-
-där de skulle användas som slavarbetare-
-och pga. av tågbrist skulle de gå dit.
Så i november-
-tvingades tiotusentals judar ut ur Budapest för att vandra västerut.
Många tusen dog på vägen.
Men Eichmann ådrog sig missnöje bland överordna inom SS-
-som var bekymrade över, med tanke på hur dåligt kriget gick för dem-
-att så mycket potentiell arbetskraft slösades bort.
Därför kallades Eichmann av Himmler till ett specialmöte i december 1944-
-i sitt privata tåg.
SS-officeren, överstelöjtnant Becher, som också arbetade i Ungern, var med.
Efter kriget vittnade Becher om vad som sades.
Precis som du hittils har utrotat judar...
...så beordrar jag dig att ta hand om judarna.
Jag vill påminna om att det var jag och inte du...
...som inrättade "Byrån för rikets säkerhet".
Jag ger order.
Kan du inte acceptera det, säg då till.
Himmler visste att den tyska armén kämpade för att stoppa de allierade-
-och i januari 1945 insåg även SS i Auschwitz att slutet var nära.
Alla referensertill den här platsen för massmord skulle utplånas.
Vi vaknade mitt i natten av ljudet från explosioner.
De sprängde gaskamrarna och krematorierna.
Utanför väntade SS på oss och beordrade oss att marschera.
Alla som inte kunde gå snabbt nog sköts på platsen.
Vi anlände till Auschwitz klockan ett på natten efter cirka en timmes marsch.
Nazisterna försvann igen som om de uppslukades av jorden.
Eva Mozes Kor och 1 200 andra fångar som ansågs för svaga för att evakueras-
-fick under några dagar klara sig själva i Auschwitz huvudläger.
De flesta vakterna var borta-
-men en annan SS-enhet hade skickats till lägret för att skjuta dem.
Inga fångar fick lämnas kvar levande så att de kunde vittna om vad som hänt.
Mer än 50 000 andra interner som ansågs starka nog att bli slavarbetare-
-fick marschera i nollgradigt väder till järnvägsknutar-
-där de sattes på tåg och skickades västerut.
Om nån böjde sig för att ta bort lera och snö från sina skor, så sköts de.
Det var slutet.
Vi fick inte böja oss ner. Vi fick bara gå fort...fort...fort.
På båda sidor om vägen fanns diken... stora diken.
Dikena var fulla av kroppar.
Med på marschen fanns också, i det kaos som reträtten utgjorde-
-de som aldrig hade trott att de skulle lämna lägret levande - Sonderkommandot.
Vi överlevde därför att ryssarna var på väg från Krakow-
-och tyskarna blev panikslagna.
På varje plats vi gick till-
-frågade tyskarna en i taget om man hade arbetat i Sonderkommandot-
-men vi höll tyst.
När de kom fram till järnvägen-
-packades Auschwitz-fångarna in i öppna vagnar för att fortsätta västerut-
-när det var ner till minus 20 grader.
Vagnen var fullproppad. En kille stod upp.
Han var tysk.
Han sa att han var tysk - kanske en straffånge, vem vet?
Han ville sitta ner. Killen kunde inte stå längre.
Han sa, "Jag har några cigaretter. Får jag sitta ner?"
Ja, jag tycker ju om cigaretter.
Han gav mig två eller tre cigaretter. Jag ställde mig upp och han satte sig.
När cigaretterna var slut efter fem, tio minuter, sa jag, "Upp!"
"Upp! Ställ dig upp!" Han ställde sig inte upp.
Så jag och ett par av mina vänner satte oss på honom.
Efter omkring 30 minuter kvävdes han-
-och vi kastade ut honom ur vagnen.
Jag var lycklig. Hur jag kände mig?
De dödade hela min släkt - omkring 30-40 personer-
-och jag dödade en tysk... Det var inget.
Det var mord, eller hur? Ni dödade en medfånge.
Jag var lycklig då, eftersom han var tysk.
Jag skulle inte ha gjort så mot... Jag hade inte gjort så mot en av oss.
Hur som helst... Jag ville sitta ner, eftersom jag också var trött.
Varför skulle han leva bara för att han gav mig två eller tre cigaretter?
Han ville inte resa sig, så vi satte oss på honom och han dog.
Enkelt.
De tyskar som deltog i morden i Auschwitz-
-visste att de var ännu mer utsatta för hämnd eftersom krigsslutet var nära.
Medlemmar i SS, som Rudolf Höss, den tidigare kommendanten i Auschwitz-
-försökte nu undvika att tillfångatas.
Hur Höss och hans kolleger försökte undvika rättvisan-
-och de allierades försök att åtala dem-
-är en av de mest besvärliga delarna i hela den här historien.